Неправомерното подслушване и правото на
личен живот и употребата на специални
разузнавателни средства в България

адв. Михаил Екимджиев

Ретроспекция
На 17 ноември 1972 г. 37-мият американ-
ски президент Ричард Никсън постига съкру-
шителна изборна победа срещу кандидата на
демократите Джордж Макгъвърн – сенатор
от Южна Дакота. Въпреки кризата във Ви-
етнам, за втори пореден президентски ман-
дат на кандидата на Републиканската пар-
тия гласуват над 60% от избирателите.
Това е един от най-категоричните изборни
резултати в американската политическа ис-
тория. След по-малко от 2 години, на 8 ав-
густ 1974 г., Ричард Милхауз Никсън става
първият президент на САЩ, принуден от
Конгреса да подаден оставка, чрез процеду-
рата “импийчмънт”.
Първопричина за сгромолясването на
един от най-успешните американски прези-
денти е журналистическо разследване, започ-
нато от “Ню Йорк таймс” и продължено от
“Вашингтон пост”. Случаят добива публична
известност като аферата “Уотъргейт”. В
основата на скандала е секретно подслушване
на лидери на опозиционната Демократичес-
ка партия. Конкретното обвинение срещу
Никсън също е базирано на звукозапис. Той е
осъществен от записващо устройство, по-
ставено в Овалния кабинет на Белия дом, по
нареждане на самия президент. На записа се
чува ясно как Никсън инструктира начални-
ка на канцеларията си Халдеман да използва
ЦРУ за възпрепятстване на разследването
на ФБР по случая “Уотъргейт”. След като
този запис става публично достояние, Ник-
сън е заплашен от наказателно обвинение за
препятстване на правосъдието и е принуден
да подаде оставка.
В края на месец юли 2000 г., в дома на
Главния прокурор – г-н Н. Филчев бяха от-
крити подслушвателни устройства. Въпреки
разразилият се грандиозен политически скан-
дал и последвалия обществен дебат, не беше
установено по категоричен начин нито кой и
кога е монтирал подслушвателните устрой-
ства, нито за какви цели е използвана събра-
ната чрез тях информация.
По този повод, на 25 януари 2001 г., в
средствата за масова информация бяха раз-
пространени резултатите от проверка на
Върховната касационна прокуратура (ВКП)
за правомерността на използването на спе-
циални разузнавателни средства (СРС) в пе-
риода 1 януари 1999 г. – 1 януари 2001 г.
Изнесените данни са шокиращи. За две
години са дадени над 10 000 разрешения за из-
ползване на СРС (според в. „Труд” и в. „Сега”
те са 10 034, а според в. „24 часа” – 10 020).
От тях само в 269 случая, което пред-
ставлява 2,67% от общия брой, събраната
чрез СРС информация е процесуално легали-
зирана, т.е. тя е “пренесена” в съответните
следствени протоколи и е използвана като
доказателствено средство. Според данни от
в. „Труд”, само в 100 от горните 269 случая, в
съда са внесени дела, съдържащи доказател-
ства, събрани чрез СРС.
В доклада на Върховната касационна про-
куратура, който е представен в Народното
събрание и пред Висшия съдебен съвет, са
констатирани многобройни и флагрантни
нарушения на процедурите по разрешаване
и при използването на СРС:
• В 243 случая СРС са използвани срещу ли-
ца, за които няма данни, че са извършили
“тежко умишлено престъпление” по сми-
съла на чл.93, т.7 от НК.
• В “множество” случаи е констатирано,
че разпорежданията за използване на
СРС, които само по изключение се дават
от министъра на вътрешните работи, са
подписани с отбелязване “за министър”,
без да е ясно кои лица, в какво качество
и на какво основание са ги подписали.
• В 36 случая са констатирани поправки в
датите на исканията и разрешенията за
използване на СРС, без отбелязване от
кого и с каква цел са извършени поправ-
ките.
• В 28 случая върху разрешенията за из-
ползване на СРС липсва регистрационен
номер и дата от съда, издал разрешени-
ето.
• Изброени са конкретни случаи, в които
председателите на окръжните съдилища
в Кюстендил, Пловдив, Враца, Русе, Бур-
гас са издали разрешения за използване на
СРС със “стара” дата, т.е датата, от
която използването е разрешено, пред-
хожда с повече от 24 часа деня на разре-
шението.
• В два случая председателят на Окръжен
съд – Пловдив е дал разрешение за използ-
ване на СРС по отношение на лица, които
не съвпадат с обектите на разследване.
Това означава, че за да бъде подслушван
или следен “нароченият” обект, се използ-
ва произволно наказателно дело, с което
той може да няма нищо общо. Важно е
само обвинението да е за “тежко умиш-
лено престъпление”, което е формалното
основание за включване на СРС.
Резултатите от доклада са обобщени по
следния начин:
„В службите на МВР се концентрира
огромно количество информация, която
съдържа данни, несъотносими към непо-
средствената дейност в борбата срещу
престъпността. Тъй като унищожаване-
то на материалните носители, съдържа-
щи тази информация не се извършва, са
създадени своеобразни централни регис-
три, които освен исканията и разреше-
нията, съхраняват и събраната инфор-
мация. Фактически това ги превръща от
опретивно-технически в информационни
служби. По този начин се създава пред-
поставка за недобросъвестно използване
на информация от служители, имащи до-
стъп до нея.
Безкритично, формално и незаинтере-
совано е отношението на съдиите при
даването на разрешения за използване
на СРС.”
Във в. „Труд” от 26 януари 2001 г. са пуб-
ликувани материали от интервю на бившия
министър на вътрешните работи г-н Ема-
нуил Йорданов, който признава, че в периода
1 декември 1999 г. – 1 януари 2001 г. е дал над
4000 разрешения за използване на СРС.
Тази информация е обезпокоителна, тъй
като правомощията министърът да “разпо-
режда” използването на СРС са регламенти-
рани като изключителна мярка в чл.18, ал.1
от ЗСРС. Тя се прилага само при непосред-
ствена опасност от извършване на тежко
умишлено престъпление или при “заплаха за
националната сигурност”.
Фактът, че в продължение на 13 месеца
“по изключение” са дадени над 4 000 разреше-
ния (средно по 15 на ден), мотивира логично
предположение, че министърът на вътрешни-
те работи е злоупотребил с предоставените
му “изключителни” правомощия.
Новото време и новият морал
През декември 2002 г. неправомерната
употреба на СРС отново е на фокуса на об-
щественото внимание. Повод са оперативни-
те разработки с екзотични имена – “Гном”,
“Моряк” и “Двойник”, с които се оказват
съпричастни министърът на правосъдие-
то и други публични фигури. След медийно-
то огласяване на иначе секретните данни
от подслушването, е сформирана специална
парламентарна подкомисия, която е нато-
варена да разследва случая. Според заключе-
нията на подкомисията, “МВР незаконно е
подслушвало лидери на опозицията, журналис-
ти, както и бивш президент, контитуционен
съдия, председател на съд, политически ли-
дери на СДС”.* Според нейния председател
Й. Бакалов “... в България се правят около 12
подслушвания на минута или между 600 и 700
подслушвания на час.”**
Според комисията: “Обичайната прак-
тика на службите е да се образува разслед-
ване срещу даден човек, за да се подслушват
хората, с които той поддържа контакти. По
този начин се заобикаля законът.”
Парламентарната комисия заключава,
че министърът на вътрешните работи е
нарушил както процедурите по даване на
разрешение за използване на СРС, регламен-
тирани в ЗСРС, така и чл.33 от Закона за за-
щита класифицираната информация. Според
неговата разпоредба, унищожаването на до-
кументите, върху които се съхраняват дан-
ни, събрани чрез СРС, може да става само
след разрешение на Държавната комисия по
сигурността и информацията, една година
след изтичането на крайния срок за защита
на съответната информация.
В интервю пред в.„24 часа” от 11 декем-
ври 2002 г. (стр.13), министърът на право-
съдието А. Станков, който е бивш съдия в
СГС, заявява:
“В България страшно много се подслушва,
но подслушването явно обслужва други цели,
а не целите на наказателния процес... В Со-
фийския градски съд ежедневно се дават около
15 разрешения.”
Въпреки многобройните и разнопосочни
призиви за промени в ЗСРС и за оставка на
министъра на вътрешните работи, явно и
този скандал ще отшуми без властите да
предприемат адекватни действия в защита
на обществения интерес и правата на граж-
даните. В такава ситуация на институцио-
нална “импотентност” добива актуалност
девизът на Илф и Петров “Делото по спа-
сяването на давещите се е дело на самите
давещи се.”
В правозащитен план “делото на давещи-
те се” може да приеме и формата на оплаква-
не до Европейския съд по правата на човека
в Страсбург. Основания за това не липсват.
Някои от разпоредбите на ЗСРС, съчетани
с традиционното за България пренебрежение
на държавата към свободите на гражданите,
поставят всеки българин в ролята на “потен-
циална жертва” на нарушение на правата му
по чл.8 от ЕК, според който:
“1.Всеки има право на неприкосновеност
на личния и семеен живот, на жилището и на
тайната на кореспонденцията.
2. Намесата на държавните власти в
ползването на това право е недопустима,
освен в случаите, предвидени в закона и не-
обходими в едно демократично общество
в интерес на националната и обществена
сигурност или на икономическото благо-
състояние на страната, за предотвра-
тяване на безредици или престъпления,
за защита на здравето и морала или на
правата и свободите на другите.”
Липсата на регламентирана в ЗСРС въз-
можност за уведомяване или узнаване от “ли-
цата–обекти”, след приключване на използва-
нето на специални разузнавателни средства
срещу тях, “легитимира” всеки, намиращ се
под юрисдикцията на България, като жертва
на нарушение на чл.8.
Обезпокоително е и обстоятелството,
че когато използването на специално разуз-
навателно средство срещу дадено лице при-
ключи, без да бъде получена информация с
процесуална стойност, законът не предвиж-
да съдебен контрол върху начина на съхраня-
ване, респективно върху унищожаването на
материалните носители на събраната инфор-
мация. Така се стига до реална заплаха от
произвол по отношение на неприкосновеност-
та на личния и семеен живот, на жилището
и тайната на кореспонденцията.
В съответствие с принципните положе-
ния, възприети от Еропейския съд по делото
Klass and others v. Federal Republic of Germany,
всеки може обосновано да твърди, че е потен-
циална жертва на нарушение на чл.8; чл.13 и
чл.41 от ЕКЗПЧОС. В България нарушенията
са причинени от самия ЗСРС, който позво-
лява във всеки момент, срещу всекиго да бъ-
дат предприети секретни мерки за следене,
фотографиране, подслушване и пр., за чието
използване той няма да бъде уведомен, дори
ако те не донесат очакваните процесуални
резултати. Българските граждани са лишени
от правна възможност да узнаят дали някога
са били обект на използване на СРС, както и
съдбата на събраната чрез СРС информация.
По тази причина те de facto нямат и право на
обезщетение за претърпените вреди, в слу-
чай, че използването на СРС е било неправо-
мерно или неоправдано.
Както Европейският съд е приел в реше-
нията по делата Malone v. United Kingdom и
Kruslin v. France, при изследването на твър-
дение за нарушение на чл.8, на първо място
следва да се отговори на въпроса дали наме-
сата, от страна на държавните власти, е
“предвидена в закона”.
Законът, от своя страна, трябва да бъде
достатъчно ясен, за да дава адекватни указа-
ния относно обстоятелствата и условията,
при които властите могат да се намесват
в правото, защитено от чл.8 и да очертава
точно границите и начина на упражняване
на предоставената им дискреция, за да се
избегне произвол.
Предоставяйки неограничена дискреция
на министъра на вътрешните работи при съ-
храняването и разпореждането със събрана-
та СРС информация, ЗСРС не дава надеждна
гаранция срещу произволна намеса в правата
по чл.8(1) от Конвенцията. Липсва и ефек-
тивен механизъм, чрез който съдията, дал
разрешение за използване на СРС, да контр-
олира дейността на лицата, които директ-
но прилагат СРС. Непосредствените изпъл-
нители са служители в секретната служба
на МВР. Те са анонимни, не могат да бъдат
разпитвани като свидетели и по процесуален
ред не може да се установи дали пряко или
косвено са заинтересувани от разработката.
Под прикритието на анонимността, събира-
ната информация може да бъде манипулирана
и деформирана.
Изискването за яснота на закона и най-
вече на нормите, очертаващи допустимата
намеса в основните права, юридически се
конфронтира с чл.18 от ЗСРС, който ото-
ризира министъра на вътрешните работи
да разпорежда използване на СРС, без съдеб-
но разрешение при “заплаха за националната
сигурност”. Едва ли случайно в българското
право липсва легална дефиниция на понятие-
то “национална сигурност”. Решението на за-
конодателя да “делегира” тълкуването му на
министъра на вътрешните работи позволява
като заплаха за националната сигурност да
бъдат интерпретирани както шпионажът и
тероризмът, така и политическите вицове.
Възможността за разширително прилагане
на нормата, без ясни фактически и правни
основания, е предпоставка за злоупотреба и
противоречи на Европейската конвенция.
При делото Клаас, жалбоподателите са
имали възможност да се обърнат към “Ко-
мисията” и Конституционния съд на ФРГ,
който е могъл да провери дали срещу тях са
използвани СРС и дали използуването им е
било съвместимо с държавната сигурност.
Нещо повече, в случаите, когато дадено лице
е било уведомявано за предприетите спрямо
него секретни мерки, след тяхното прекра-
тяване, то е разполагало, съгласно правото
на ФРГ, с 4 правни способа за защита срещу
неправомерната намеса в правото на личен
живот.
Използването на СРС, което остава не-
известно на следените лица и след прекратя-
ването му, de facto игнорира правото им по
чл.8 от ЕК. Те обаче не са в състояние нито
да установят нарушението, нито да защи-
тят правото си.
На тази плоскост ЗРСР драматично се
конфронтира с ЕК и релевантната практика
на Съда в Страбург. Евентуално българско
оплакване в разглеждания аспект би било ин-
тересно предизвикателство към все по-кон-
сервативния Европейски съд. Едва ли могат
обосновано да се прогнозират изгледите за
успех на “потенциалните жертви”. Сигурно
е, обаче, че липсата на право на индивидуал-
на конституционна жалба, прави жалбата до
Европейския съд единствена мислима защита
срещу “Големия брат”, който зорко следи и
слуша ли, слуша...